Saknade ni honom?
Han var allt jag visste.
Så enkelt var det.
Vi var som föräldrarlösa barn som lär sig leva igen!
Vi bokade en överresa till Europa.
Under dom veckor det tog medan vi väntade på att båten skulle avgå-
studerade hon den gamla världens myter och legender-
besatt i sitt sökande efter vår egen sort."
Titta vilka vi har glömt.
Vi släpper ut dom!
- Ja. - Ja.
Det är vår droska.
Lyssna, Louis-
än finns det liv-
i dessa gamla händer!
Inte riktigt furioso.
Moderato-
cantabile, måhända.
Hur är det möjligt?
Fråga alligatorn.
Hans blod hjälpde.
Sen, på en kost av ormblod-
paddor-
och allt ruttet liv-
i Mississippi-
Långsamt-
blev Lestat någonting-
liknande det han en gång varit!
Du har varit-
en mycket-
mycket-
stygg liten flicka!
Vi kommer att missa båten!
Trots att det verkade som om elden tycktes sprida sig-
stod jag på däck och fruktade att han skulle dyka upp igen-
som han gjort ur floden, likt ett monster ute efter att förinta oss båda!
Hela tiden tänkte jag:
"Lestat..."
"...vi förtjänar din hämnd."
"Du gav mig den 'mörka gåvan'..."
"...och jag överlämnade dig i dödens händer en andra gång."
Trots att skeppet var välsignat fritt från råttor-
bröt en underlig pest ut och tog död på dess passagerare.
Claudia och jag verkade vara dom enda immuna.
Vi höll oss för oss själva-
begrundade varandras mysterium.
Sen nådde vi Medelhavet.
Jag ville så gärna att dess vatten skulle vara blått, men det var svart-
ett nattens hav!
Och som jag led då-
när jag försökte erinra mig den färg jag som ung tagit för given.
Vi sökte igenom by efter by-
ruin efter ruin-
land efter land.
Varje gång utan att finna något.
Jag började tro att vi var dom enda.
Det fanns en märklig tröst i den tanken.
För vad kunde en fördömd egentligen ha att säga till dom fördömda!?
Så ni hittade ingenting?
Bönders skrönor-
vidskepelse om vitlök-
kors-
den gamla pålen genom hjärtat!
Men någon som vi?
Inte en viskning.
Finns det inga vampyrer i Transylvanien? Ingen Greve Dracula?
Fantasier, min vän.
En vulgär irländares sjuka fantasier.
Paris-
september, 1870.
Staden jag alltid drömt om.
Jag var ju Kreol, trots allt, och Paris var New Orleans moder.
Ett helt universum i sig självt.
Vi levde upp igen.
Bara vi två.
Jag var så upprymd att jag gav vika för alla hennes önskningar.
Så kom det sig-
att när jag gett upp vårt sökande efter vampyrer-
så var det en vampyr som hittade mig.
Pajas!
Santiago!
Jag har sökt i hela världen efter en odödlig, och sen finner jag detta!
Ta med den lilla skönheten.
Ingen kommer att skada er.
Jag kommer inte att tillåta det.
Och-
lägg mitt namn på minnet!
Armand.
Kom ihåg vad jag sa nu!
Dom har andra förmågor. Dom kan läsa dina tankar.
Han där är det, det är vampyren.
"Ett älskande par-"
"på läpparna de ha en trall-"
"i sin lidelse de vältrar sig-"
"utan en tanke på förfall-"
"tills dom befinner sig inom-"
"räckhåll för mig!"
Vampyrer som spelar människor som spelar vampyrer.
Så avantgardistiskt!
"För munken som med himlen förtroliga samtal har-"
"och sina dagar ägna åt att-"
"fromma tankar skörda-"
"blir föreningen med Gud alltför snar."
"Alla hans böner förblir ohörda."
"Här är lektionen till ända-"
"och lyss!"
"Var och en av er måste mina kalla händer beröra."
"Var och en måste sin panna böja för min kyss."
"Men hör!"
"Jag tror en dödlig närmar sig!"
Vad har vi här!?
En sån skönhet vid min sida?
En ros i blom, en blyg viol?
Kanhända önskar hon bli min brud.
Kanhända är lektionen icke slut!
Jag vill inte dö!
Döden är vi och har alltid varit.
Hjälp mig!
Snälla!
- Vad har jag gjort? - Alla dör!
Men jag är ung!
Döden kommer när den vill! Och var den vill.
Lika skär som din hud är nu-
lika grå och rynkig blir den med åren.
Låt mig leva, det gör ingenting!
Då gör det väl inget om du dör nu?
Om döden kan älska och befria dig-
till vem skulle han ge sin lidelse?
Vill du välja någon ur publiken?
Någon att lida som du lider?
Ta mig!
Jag avgudar dig!
Vänta på er tur!
Så-
vet du hur det är att älskas av döden?
Att bli vår brud?
Ingen smärta.
Ohyggligt!
Vi bor här nere.
Kom ska jag visa.
Ohyggligt.
Ja.
Men väldigt vackert.
Välkomna till mitt hem.
Smaka!
Två vampyrer-
från den nya världen-
har kommit för att ledsaga oss in i den nya tiden-
medan allt vi älskar sakta förruttnar-
och bleknar bort.
Är ni gruppens ledare?
Om det fanns en ledare-
skulle det vara jag.
- Då har ni svaren? - Har ni frågorna?
Vad är vi?
Ingenting-
om inte vampyrer.
Vem gjorde oss till det?
Ni vet säkert vem som gjorde er.
Jo, men den som gjorde honom?
Källan-
till all denna-
ondska.
Jag förstår.
Jag såg er på teatern.
Hur ni led-
hur ni kände med flickan.
Ni dör-
när ni dödar.
Ni känner att ni förtjänar att dö och ni besparar er ingenting.
Men gör det er ond?
Om ni förstår vad godhet är, gör inte det er-
god?
Då finns det ingenting?
Det är möjligt.
Men kanhända-
är det här-
den enda sanna ondska som återstår.
Då existerar inte Gud?
Jag vet ingenting om Gud-
eller Djävulen.
Jag har aldrig upplevt något som-
kunnat vare sig fördöma eller frälsa min själ.
Så vitt jag vet-
efter 400 år-
är jag den äldsta-
vampyren-
i världen.
Då är det som jag alltid fruktat.
Ni fruktar för mycket!
Så mycket att ni får mig att känna...
Den som skapade er-
borde ha talat om det här för er.
Han som lämnade den gamla världen för den nya...
Han visste ingenting-
och brydde sig inte.
Visste?
Kom älskade.
Nu måste vi gå.
Jag är hungrig-
och staden väntar.
Det var tomt när vi gav oss av-
tyst som i graven.
Och då dök tanken upp igen:
"Jag har gjort Lestat orätt."
"Jag har hatat honom av fel skäl."
Hur gjorde ni honom orätt?
Ni sa ett namn.
Ja, ett namn jag inte gärna upprepar.
Det finns bara ett brott-
bland oss vampyrer här.
Det brott som betyder döden för vilken vampyr som helst:
Att döda en av sina egna.
- Jag skulle aldrig låta dom skada dig! - Nej, inte du.
Faran binder dig till mig.
Kärlek binder dig till mig.
- Kärlek? - Kärlek.
Du skulle lämna mig för Armand om han bad dig!
Aldrig.
Han vill ha dig precis som du vill ha honom. Han har väntat på dig.
Han vill ha dig som följeslagare.
Han bidar sin tid där.
Han finner det lika trist och livlöst som vi.
Kanske.
Vet du vad hans själ sa till mig, fast utan ord?
"Släpp honom", sa han.
"Släpp honom".
Borde jag det, Louis?
Släppa dig!?
Min far-
min Louis-
som gjorde mig?
Det ordnar sig.
Tror du verkligen det?
Soldaten-
som återvänder från kriget-
tror att segern har härdat honom mot sorgen-
tills döden kommer-
och slår ner honom från hans häst.
Jag har väntat på dig!
Hör på nu.
Claudia är mig mycket kär.
Hon är mig dyrbar.
Din älskarinna.
Nej, min älskade.
Mitt barn.
Om du tror det är du enfaldig!
Hon är i fara, eller hur?
- Ja. - Varför det?
Jag skulle kunna ge dig en mängd skäl.
Hennes tystnad.
Hennes ungdom.
Det är förbjudet att göra någon som är så ung-
så hjälplösa-
att dom inte kan klara sig själva.
Skyll då på den som gjorde henne!
Dödade ni honom, den vampyr som gjorde er båda två?
Är det därför ni inte vill avslöja hans namn?
Santiago tror det.
- Vi vill inte ha nåt bråk med honom! - Det har redan börjat.
Om du vill rädda henne-
- så skicka bort henne! - Då ger jag mig av också.
Redan?
Utan dom svar du längtat efter så länge!?
Du sa ju att det inte fanns några.
Du ställde fel frågor!
Vet du hur-
få vampyrer det är-
som står ut med odödligheten?
Hur snabbt dom försvinner av egen vilja.
Världen-
förändras.
Men inte vi.
Däri ligger ironin-
som slutligen blir vår död.
Jag behöver dig som en länk till den nya tiden.
Mig?!
Förstår du inte?!
Jag tillhör inte någon tidsanda.
Jag är i konflikt med allt-
precis som jag alltid varit.
Men, Louis, det är ju det som är din tidsanda!
Dess kärna.
Ditt fall-
från nådens väg-
har varit seklets fall!
Vampyrerna på teatern-
dekadenta-
värdelösa.
Dom kan inte återspegla någonting!
Men-
det kan du!
Du speglar-
dess brustna hjärta.
En vampyr-
med en människas själ.
En odödlig med en dödligs lidelse.
Du-
är-
vacker, min vän.
Lestat måste ha gråtit när han skapade dig!
Kände du Lestat?
Ja.
Jag kände honom.
Tillräckligt bra för att inte sörja hans bortgång.
Äntligen kände jag en sorts frid.
Jag hade funnit den lärare som Lestat aldrig kunnat bli.
Armand skulle aldrig undanhålla mig kunskap.
Den skulle gå igenom honom som genom en glasruta.
Madeleine!
Louis är blyg.
Drick!
Gör det,Louis!
För jag kan inte. Jag är inte stark nog.
- Det såg ni till när ni gjorde mig. - Du vet inte vad du begär!
Jo, monsieur, det gör jag.
Du har hittat en ny följeslagare! Nu måste du ge mig en!
Hur framstår vi för er?
Tycker ni att vi är vackra?
Förtrollande?
Med vår vita hy och grymma ögon? Har ni någon aning om vad ni blir?
Din ondska är att du inte kan vara ond-
och jag vägrar lida för det längre!
Tvinga mig inte! Jag kan inte!
Men du kunde göra det mot mig!?
Röva bort mig ifrån min mamma, som två monster i en saga!
Och nu gråter du!
Du har inte tårar nog för det du gjort mig!
Ge mig henne, Louis!
Gör det, innan du lämnar mig!
Åh, Gud!
Jag älskar dig fortfarande!
Det är därför det gör så ont!
Vem tar hand om mig, min älskade-
min mörka ängel, när du är borta!?
Vad tror du att hon är, Madeleine?
En docka?
Ett barn som inte kan dö.
Och barnet som dog?
Min dotter.
Vad händer med henne?
Hon dör.
Det hände med dig med-
men du var för ung för att minnas.
Men om hon dör...!?
Det är bara kroppen som dör.
Var inte arg på mig, min älskade!
Vi är kvitt nu.
Hur menar du?
Det som dog därinne var inte kvinnan!
Utan,det som dog var-
det allra sista inom mig-
som var mänskligt.
Ja,far.
Då är vi kvitt tillslut.
Nu ska rättvisa skipas!
Hämta Armand! Han skulle aldrig tolerera detta!
Deras straff är döden.
För dig-
evigheten i en kista-
inmurad i en fängelsehåla-
med dina skrik som enda sällskap.
Det kan ta århundraden!
För bort dom!
Sov gott!
Nej! Nej!
Hjälp!
Vakna!
Var är Claudia?
Claudia. Jag kan inte rädda henne.
- Var är Claudia? - Henne kan jag inte hjälpa!
Då riskerar jag att förlora dig!
Nej!
Kom, Louis.
Inte här.
Så en vampyr kan gråta?
En gång-
kanske två i sin evighet.
Kanske var det för att kväva tårarna för alltid som jag tog en så gruvlig hämnd.
Stoppa honom! Det brinner!
Ta honom! Stoppa honom!
Du varnade dom inte ens?!
Nej.
Och du visste vad jag tänkte göra...
Jag visste.
Jag räddade dig ju!
Undan den hemska gryningen.
Du var deras ledare. Dom litade på dig.
Nej.
Du fick mig att se deras brister, Louis.
Dom var-
fördömda, fast i sin dekadenta tid.
Dom hade glömt vår första regel-
att vi måste vara starka-
vackra-
och utan ånger.
Och det kan du lära mig!?
Ja.
Att aldrig ångra något!?
Vilket par vi skulle bli!
Men om jag inte vill lära mig det?
Vad menar du?
Tänk om mitt lidande är allt jag har?!
Min ånger?!
Vill du inte slippa det!?
Så du kan ta det också!?
Hjärtat som sörjer henne-
som du brände till aska!?
Jag svär att jag inte gjorde det.
Men jag vet att du gjorde det!
Jag vet-
att du-
ingenting ångrar.
Du känner-
ingenting.
Om det är allt jag har kvar att lära mig-
så kan jag göra det själv.
Jag kommer att dö.
Nej.
Du är död!
Du vill att jag ska få dig att leva igen!
Och hur mycket din inbjudan än lockar mig-
så måste jag tyvärr-
avböja.
I åratal irrade jag omkring:
Italien, Grekland-
alla dom gamla länderna.
Men världen var som en grav-
en kyrkogård av trasiga statyer.
Och varje staty påminde mig om hennes ansikte.
Sedan, utav nyfikenhet-
leda eller vad det nu var-
lämnade jag den gamla världen-
och återvände till Amerika.
Och där fick jag möjligheten att se soluppgången-
för första gången-
på 200 år.
Och vilka solnedgångar!
Såsom ögat aldrig kan se dom.
Silverfärgade i början-
pch alleftersom åren gick purpurfärgade i olika nyanser-
röda-
och blått som jag saknat så!
Våren 1988, återvände jag till New Orleans.
Och så fort jag kände doften visste jag att jag var hemma.
Så mättad-
nästan söt-
som doften av jasmin och rosor på vår gamla gård.
Jag vandrade gatorna fram och njöt av den efterlängtade doften.
När jag kom till Prytania Street-
ett stenkast från kyrkogården-
kände jag lukten av död-
och den kom inte från gravarna.
Lukten växte sig starkare ju närmre jag kom.
Gammal död.
En lukt för svag för dödliga att upptäcka.
Jag är så glad att du är här!
Jag har drömt-
om den här stunden!
Hon borde aldrig ha blivit en av-
oss.
Det är det förgångna, Lestat.
Det förgångna.
Du är fortfarande vacker, Louis.
Du var alltid den starkare.
Var inte rädd.
Jag vill dig inget illa.
Du har kommit tillbaka till mig?
Du minns hur jag var!?
Den vampyr-
jag var?
Ja, jag minns.
Ingen-
kunde motstå mig-
inte ens du!
Jag försökte.
Ja, det gjorde du.
Och ju mer du försökte-
desto mer ville jag ha dig.
Jag står inte ut!
Detta ljus!
Och oljudet!
Det gör natten ljusare än dagen.
Det är inte riktigt ljus.
Det kan inte skada dig.
Om du stannar hos mig, Louis-
kan jag våga mig ut igen.
Bli den gamle Lestat.
Jag måste gå nu.
Hur det gick för Lestat det vet jag inte.
Jag lever vidare-
natt efter natt.
Livnär mig på dom som korsar min väg.
Men all min lidelse försvann med hennes gyllene hår.
Jag är övernaturlig.
Likgiltig.
Oföränderlig.
Tom.
Tom?
Slutar det så!?
Nej, det kan inte sluta så!
Det har det.
Det finns inget mer att berätta.
Det måste det finnas! Ni förstår inte er själv! Ni är inte tom!
Jag skulle ge vad som helst för att vara som du ha din kraft-
se, det du har sett!
Du har inte lyssnat!
Jo, det har jag. Din historia är otrolig!
- Det är fantasktiskt. - Gör vad ni vill med den.
Berätta den vidare, dra lärdom av den.
Det finns bara ett sätt att verkligen lära mig, det vet ni.
Ni hade ett skäl att ta hit mig.
Eller hur?
Vad skulle det vara?
Ni vill ha en följeslagare. Ni behöver en länk till yttervärlden. Det är jag.
Ta mig. Jag vill det.
- Jag vägrar låta det sluta så här. - Gud, jag har misslyckats igen!
Ni har inte misslyckats. Gud har inget med det här att göra.
Gillar du det här?
Gillar du att bli föda åt odödliga!?
Gillar du att dö?
Sluta!
"1791 var året det hände."
"Jag var 24 år. Yngre än vad du är nu."
"Men det var andra tider då. Jag var vuxen vid den åldern."
"Ägare av en stor plantage, lite söder om New Orleans."
"Jag hade förlorat min fru i barnsäng."
-Jag behöver nya kallingar.
"Hon och barnet hade varit begravda mindre än ett halvt år."
Det här är bra grejer!
"Jag hade gärna gjort dom sällskap."
Jättebra grejer.
Jag antar att en presentation inte är nödvändig!?
Jag mår redan bättre.
"Mest av allt, längtade jag efter döden."
"Jag bjöd in den.".
"En befrielse från smärtan att leva."
Samma gnäll!
Har du hört tillräckligt?
Jag fick lyssna på det där i århundraden.
Var inte rädd.
Jag ska ge dig den valmöjlighet-
jag aldrig fick.
Översatt av: Sarastriz synch: hIman